Sohasem unja meg magát. Csak ha csataképre pillant föl, akkor nem állja meg sóhaj nélkül. »Hiszen az csak festve van, de ő valósággal csinálta az ilyeneket« - mielőtt ballábát ellőtték. Biz az a szolnoki csatában maradt el, csizmástól-mindenestől vitte el az ágyúgolyóbis, még a sarkantyú is rajta volt a csizmán. Aztán sokáig feküdt betegen, lázban, élethalállal küzdve, de a mennyei gondviselés megőrizte; pedig inkább halt volna meg akkor, nem kellett volna legalább kiüríteni azt a sok keserűséget, amit öreg napjaira tartogatott számára az isten. A dicsőséges emlékek fénye, igaz, hogy megaranyozza élete egét, de nem mindenütt, mert két olyan borús pont van azon, feketébb az minden felhőnél a világon. A szolnoki csatában, hol a lábát ellőtték, ott harcolt oldalánál a hazáért délceg szép fia is, ott harcolt és ott halt meg szemei előtt. Ily szomorú csata a szolnoki csata, verset is csináltak rá otthon, falujában, Elekesen. Úgy halt meg, mint egy hős, szegény Bodó Pista. Édes jó anyjának be sok könnye is hullt miatta... Hát még a nejének, ki éppen akkor ringatta a János bácsi unokáját, a picinyke Boriskát, szegény kis Boriskát... Mert a kis Boriskának is szomorú vége lett.
Egyesek azóta is gyászolnak. Még a regressziós szakaszba se jutottak el). Így teltek hát eddig koronás napjaim. Sokszor leírtam már: csak olcsó leányregényekben van az úgy, hogy ha rossz a helyzet, akkor minden rossz. A legszorultabb helyzetben is vannak szép momentumok. Remekül szórakoztam az elmúlt hetekben Fran Lebowitz netflixes sorozatán. Zseniális egy nő (Nádasnál: zsidónő), éles eszű, schlagfertig, humoros (stílusa emlékeztet Hanna Arendtre és Heller Ágnesre). Nem mindig értek egyet vele (bár számos dologban messzemenően), de imádom, ahogy mindenről van határozott és megfellebbezhetetlennek tűnő véleménye. Imhát az írás végére a szerző jobban érzi magát. Letett valamit az asztalra, feltett valamit a képernyőre. Nem értkeli túl teljesítményt, reméli, jól szórakozott az Olvasó, egyetért – vagy még jobb estben vitatkozik – e sorokkal, talán majd hahotázik ő is Fran szardonikus élet- és városfilozófiáján. A szerző zsebében matat és keresi a Somát, de egy darabot se talál. Az ablakba áll, ereget egy-egy füstcsóvát a Gemeindbau irányába, ahol éppen rendőrök kísérnek egy kiskorút – izgalmas történt lehet, kár, hogy nem fogom hallani soha, bár ki tudja – az ablakokban az otthonszórakozók, otthonbulizók által produkált képernyőfények és hangulatvilágítások fényei villódznak.
Tartsatok ki emberek, lefojtott életünk végén a felszabadulás érzése vulkánikus erővel robban majd. Csak meg ne égessen a láva. Kívánok szép estét, jó éjszakát. Holnap folytatjuk).
When autocomplete results are available use up and down arrows to review and enter to select. Touch device users, explore by touch or with swipe gestures. ❥●❥ ♥ ♥ ❥●❥ Jó éjszakát! Szép álmokat! Click To Watch Mail - Videótár - Képtár - Magazin - Blog - Szótár - API - Fecsegj - Tudjátok - Véleményezd - Jövő Pláza - Észkerék - ReceptBázis Mail - Videótár - Képtár - Magazin - Blog - Szótár - API - Fecsegj - Tudjátok - Véleményezd - Jövő Pláza - Észkerék - ReceptBázis Jó éjszakát kívánok! Click To Watch Mail - Videótár - Képtár - Magazin - Blog - Szótár - API - Fecsegj - Tudjátok - Véleményezd - Jövő Pláza - Észkerék - ReceptBázis Mail - Videótár - Képtár - Magazin - Blog - Szótár - API - Fecsegj - Tudjátok - Véleményezd - Jövő Pláza - Észkerék - ReceptBázis Mail - Videótár - Képtár - Magazin - Blog - Szótár - API - Fecsegj - Tudjátok - Véleményezd - Jövő Pláza - Észkerék - ReceptBázis Mail - Videótár - Képtár - Magazin - Blog - Szótár - API - Fecsegj - Tudjátok - Véleményezd - Jövő Pláza - Észkerék - ReceptBázis
2020-09-21 19:46:03, hétfő Kezd elegem lenni ebből a hisztériából. Az ellentmondásos intézkedések az értelmes emberben kétségeket ébresztenek. Ha augusztus 15. körül látták, hogy baj van, akkor miért nem léptek azonnal, miért vártak? Miért nincs online tanítás, miért nincs tesztelés? Sok a miért. Úgy érzem, hogy a hatalom így akar hatalmon maradni és egy újabb lehuzás megy a kisemberek felé. 10 éve válság volt, most vírus. Mi lesz a következő eszköz? Szerencsére stabil munkahelyem van és anyagilag is rendben vagyok! Szerencsésnek érzem magamat. Viszont szeretnék élni, normálisan, egyszerűen! 0 komment, kategória: Általános Címkék: ellentmondásos, szerencsésnek, intézkedések, hisztériából, munkahelyem, szerencsére, ébresztenek, kétségeket, normálisan, kisemberek, egyszerűen, tesztelés, anyagilag, augusztus, szeretnék, következő, emberben, hatalmon, értelmes, maradni, rendben, azonnal, hatalom, lehuzás, viszont, magamat, tanítás, vagyok, stabil, eszköz, vártak, látták, léptek, online, válság, elegem, ellentmondásos intézkedések, értelmes emberben, újabb lehuzás, kisemberek felé, következő eszköz, Kérjük adja meg a rendszeréhez tartozó felhasználónevét és jelszavát.
Szép Képek Ágitól è su Facebook. Per connetterti con Szép Képek Ágitól, accedi a Facebook.
A fájdalmas visszaemlékezés összecsavarta a szívét, míg élettelenül rogyott össze a márványköveken az elgyengült öreg hős. Két hétig volt beteg, alig bírt kigyógyulni; az orvos keményen meghagyta, hogy e szobába többé sohase tegye be lábát, mert könnyen életébe kerülhet. A múzeum felügyelője nem tett ebben nehézséget, ez egyetlen szoba tisztántartását más hadastyánra bízta és fölmentette Bodó Jánost kötelességeinek ezen része alul. Nem is lépett az oda soha többé. De a kis Boriska, akit sokszor magával vitt a szép képek közé, ösztönszerűleg ebben a szobában időzött a legszívesebben. Valami csodálatos szeszély vonzotta oda. Vagy hogy talán azért szeretett ott lenni, mert egy festő bácsi abban a szobában másolt a képekről, mégpedig éppen a szolnoki csatát. A gyermek szép, okos szemeivel órákig elnézte, mint elevenül meg a néma, hideg vászon, s mint jönnek át azok a fényes ruhás katonabácsik arról a képről erre a képre, de úgy, hogy azért ott is megmaradnak. A festő nagyon megszerette az eleven, mintegy ötéves lánykát, s mindig azzal biztatta, hogy ha készen lesz a nagy képpel, majd őt is lefesti.
Az öreg szemeiben egy könnycsepp jelent meg: az ő kis Boriskájának is lenhaja és kék szeme volt. - Hány éves az a maguk Borcsája? - kérdé elfátyolozott hangon. - Úgy vagy tizenöt esztendős. Az idén volt először fonóba. Tetszik tudni, katona uram, egész bizonyossággal nem tudhatjuk, csak úgy a növésről ítélünk. A gyermek kicsi volt még, mikor hozzánk került, csak éppen a keresztnevét tudta megmondani, s azt, hogy a nagyapja egy katona volt... valami városban lakhattak, mert azt mondja, sok nagy ház volt ott, s a nagyapjának rengeteg sok képe. Azóta mindig bolondul a képek után, s valahányszor elmegyek hazulról, mindig megkérdezi, láttam-e valami képet, amit én aztán szögről-végről elbeszélek neki. Ebbe a nagy képes házba is azért jöttem, hogy ha már itt Pesten járok, hadd beszélhessek neki a képekről, mert úgy szeretem azt a leányt a férjemmel együtt, mintha a magunké lenne. A jó isten hozta oda meghalni a fedelünk alá az a cigányasszonyt! - Hány éve már annak? - kérdé mohón az öreg, egy hirtelen gondolat által megkapatva.
Szabó Lőrinc: Lányok a nyárban Mindjárt itt a szederszezon!